Voit laittaa valot.
Anna mennä.
Hyvät naiset ja herrat, Louis C.K.
Kiitos.
Kiitos paljon.
Minusta abortti on...
Tätä mieltä minä olen.
Tämä on minun mielipiteeni.
Tätä mieltä minä olen. Minusta aborttia ei kuulu tehdä, ellei sellaista tarvitse.
Ja siinä tapauksessa se on paras tehdä.
Ihan oikeasti.
Jos tarvitsee aborttia, se on paras tehdä.
Ei kannata pelleillä.
Ja äkisti sitten!
Tarpeellisen abortin tekemättä jättäminen on kuin jättäisi käymättä paskalla.
Yhtä paha juttu.
Kuin ei kävisi paskalla. Sitä mieltä minä olen.
Abortti on sama kuin paskalla käyminen.
Sataprosenttisesti sama asia.
Tai sitten ei!
Tai on. Tai ei ole.
Joko se on kuin paskalla käymistä, tai se on vauvan tappamista.
Se on jompikumpi noista.
Ei muita vaihtoehtoja.
Jos ei pitänyt paskavertauksesta,
se on sitten vauvan tappamista. Ei ole muuta vaihtoehtoa.
Sitten kuuluu mennä heilumaan kylttien kanssa.
Aborttimielenosoittajia vihataan. "Hirveää porukkaa."
Heidän mielestään vauvoja murhataan.
Miten heidän pitäisi toimia? "Tuo ei ole kivaa.
Mutta en halua olla mikään mulkku.
En halua pilata vauvanmurhaajien päivää."
Minusta siinä ei tapeta vauvaa.
Tai siis vähän...
Tai tapetaan siinä kyllä vähän.
Tai siis ihan täysin. Se on kokonaisen vauvan tappamista.
Mutta minusta naisilla pitää olla oikeus tappaa vauvoja.
Olen sitä mieltä. Heidän pitää saada tappaa vauvoja.
"Me saadaan tappaa vauvoja!"
"Vedetään shotteja ja tapetaan vauvoja."
"Tapoin eilen jotain neljä vauvaa. Sairasta."
Se on jompaakumpaa.
Toiset sanovat, että abortin pitäisi olla laillista, turvallista ja harvinaista.
Miksi harvinaista, jos se on laillista?
Jos sen pitää olla laillista, se on paskalla käymistä.
Jos sen pitää olla harvinaista, se on vauvojen murhaamista!
Mutta naisilla pitää olla oikeus siihen, koska... Kahdesta syystä.
Ensinnäkään elämä ei ole minusta kovin merkittävä asia.
Ei se ole.
Ei ole.
Ihmiset intoilevat liikaa elämästä. "Voih, elämä."
Haista paska. Ei se nyt niin ole...
Tehkää lista kaikista elämän paskamaisista asioista.
Elämä on ihan okei. Pidän siitä.
Pidän siitä. En tarvitse sitä.
Pärjäisin ilmankin.
Mutta pidän elämästä. Arvatkaa, miten paljon.
En ole koskaan tappanut itseäni. Niin paljon siitä pidän.
Juuri sen verran siitä pidän. Marginaali on ohut kuin partaterä.
Pidän siitä juuri sen verran, etten tapa itseäni.
Mutta on se vaihtoehto.
Olen 49 ja minulla on kaksi lasta. Olen käynyt esitteen läpi pariin kertaan.
Olen ajatellut itseni tappamista vain voittaakseni riidan.
Itsemurhasta ei saa puhua edes kallonkutistajalle.
Onko teiltä kysytty: "Oletko harkinnut itsemurhaa?"
Pakko vastata "ei". Muuten lääkäri painaa nappia -
ja sisään ryntää tyyppejä: "Pitäkää kiinni!"
Siitä pitää voida puhua.
Maailma on täynnä ihmisiä, jotka eivät tappaneet itseään.
Se porukka on jäljellä.
Kaikki me, jotka totesimme: "Helvetti, jatketaan sitten."
Se on...
Se on jännä juttu. Elämä voi olla vaikeaa ja surullista.
Mutta ei sitä ole pakko kestää. Mitään ei ole pakko tehdä.
Mitään ei ole koskaan pakko tehdä, koska voi tappaa itsensä.
Jos käy käsky tulla katsastukseen... "Enkä tule. Tapan itseni."
Niin voi tehdä. Kerran. Mutta niin voi tehdä.
Jännää, että vaikka elämä olisi rankkaa, ihmiset yleensä valitsevat sen.
Kaikista paskimmatkin elämät ovat ilmeisesti elämisen arvoisia.
Ihmiset elävät niitä niin helvetisti.
Oletteko joskus ajatelleet jostakin: "Tuon pitäisi tappaa itsensä. Miksei..."
Oletteko ajaessa katsoneet viereiseen autoon? "Helvetti.
Kunpa en olisi katsonut.
Tuon vilkaiseminenkin oli rankkaa.
Puhumattakaan tuon elämisestä."
Mies -
hiekanruskeassa autossa.
Kukaan ei valitse sitä väriä.
Ei kukaan valitse sen väristä autoa. Se vain annetaan.
"Onko tuo minun?" "On, senkin luuseri."
Ei sellaisia saisi edes tehdä. Ilkeää.
Mies istuu hiekanvärisessä, lommoisessa autossa,
jonka ikkunassa on suojana jätesäkki...
Mikä häntä pidättelee tappamasta itseään?
Mikä viivästyttää sitä?
Mikä estää häntä lopettamasta tuollaisen elämän?
Mitä siihen vaadittaisiin?
Mitä se vaatisi?
Että molemmissa ikkunoissa olisi jätesäkit?
Oikeasti. Tiedättekö, miten paljon ankeutta siihen sisältyy?
Montako yksittäistä paskuuden hetkeä?
"Vakuutus lakkautettu. Hajotin ikkunan.
Jeesusteippiä."
Pakeneminen ei ratkaise ongelmia.
Mutta itsensä tappaminen ratkaisee.
Se ratkaisee koko maailman ongelmat.
Omalta osalta.
"Entä ISIS?"
"Tapa itsesi.
Sittenpähän eivät saa sinua."
Jos kaikki, jotka pelkäävät ISISiä, tappaisivat itsensä nyt,
ISIS häviäisi.
He asuvat vähät välittävien ihmisten maailmassa.
"Mestataan hänet!"
"Okei."
"Ei tämä enää ole hauskaa."
Mestaamisessa pahinta...
Jos...
Pahinta mestaamisessa on se, että näyttää ihan typerältä.
He tekevät näin...
Typerä ilme...
Kaljujen mestaaminen on tyhmää, kun ei voi tehdä näin. Sehän on parasta.
Pitää tehdä näin.
Ei yhtä siistiä.
Pää kaljuksi vain, eikä tarvitse murehtia sitä.
Siinä siis ensimmäinen syy.
Siinä ensimmäinen syy, miksi naisten pitää saada tappaa vauvoja.
Elämä ei ole tärkeä juttu.
Toinen syy on se, että se on heidän työtään.
Naisten on päätettävä, kuka saa elää. He ovat lajimme naaraita.
Lisääntymisasioissa se on naaraan rooli.
Naiset saavat tehdä valinnan.
Annamme vastuun heille, kun panemme heitä.
"Tässä. Päätä itse, mitä tällä paskalla teet.
Näkyillään!"
Naisen on päätettävä lasten hankkimisesta. Naisilla on arviointikykyä.
Miehillä ei ole.
Miehillä on aikomusta.
Miehet haluavat ruikkia spermaansa ympäri maailmaa.
"Lisää minua!
Lisää minua!"
Naisen tehtävä on todeta: "Tuo riittää sinun osaltasi.
Tuota naamaa ei kannata toistaa.
Olen nähnyt isäsi. Ei se tuosta parane."
Nainen voi tajuta sen vasta, kun häntä on pannut. Silloin nainen sen tietää.
"Minä en tuon kusipään lasta synnytä."
Siksi abortti on viimeinen puolustautumiskeino -
paskoja ihmisiä vastaan.
Naisten täytyy abortoida kaikki paskat vauvat.
Kaikki eläimet tekevät niin. Myöhään.
Ne synnyttävät ensin. Sitten ne kelaavat: "Nyt on kylmä. Syön tuon."
"Mutta milloin se pitäisi sallia heille?"
Silloin kun se on naisella pillussa.
Se on siellä pillussa.
Jos pillussa on mies, hänet saa tappaa.
Aika perustavanlaatuinen juttu. Ihmisiä saa tappaa, jos he edes tunkevat kotiin!
Sitä mieltä minä siis olen.
Minulla on lapsia.
Yritän olla parempi ihminen heidän seurassaan. Muutan käytöstäni.
Minulla on sääntöjä itselleni.
En kiroile lasteni seurassa.
Sitä sattuu kyllä joskus.
Joskus on stressi päällä ja sanoo jotain vahingossa.
Kerran kokkasin lapsilleni ja annoin tyttärelleni keittoa.
Sanoin: "Siinä se vitun keitto."
Mutta...
Ymmärrätte, miksi se oli kiperä tilanne.
Lapset pitäisi kasvattaa erottamaan oikea ja väärä.
Uskonnollinen kasvatus kattaa sen.
"Tällaista näin. Toimikaa noin."
En kasvata lapsiani uskonnollisesti, koska ei huvita.
Heräisinkö aikaisin sunnuntaina? Vitut.
Antakaa sielujenne mädäntyä, lapset. Ei kiinnosta.
"Isi, kuka Jeesus on?" "Ei kuulu sinulle. Nukkumaan."
Lapseni elävät kuitenkin tässä maailmassa. Maailmassa on paljon uskontoja.
Heille on opetettava uskonnoista.
Kerron lapsilleni aina,
että maailmassa on monta tasa-arvoista uskontoa.
Mutta kristinusko on pääuskonto.
Niin minä heille kerron. Kristityt voittivat.
He ovat voittajia.
Käyttäytykää sen mukaan.
Onnitelkaa kristittyjä.
Koska he voittivat maailman.
Totta se on.
On kiva väittää itsellemme: "Jokainen uskonto on tasan..."
Eikä ole.
Kristityt voittivat kaiken.
Kauan sitten.
Jos ette usko, kysyn yhden asian: mikä vuosi nyt on?
Oikeasti.
Mikä vuosi nyt on koko ihmiskunnan mukaan?
Ja miksi?
Mikä vuosi nyt on? Hyvä herra, kertokaa.
Kiitos. 2016?
Eikä ole.
2017. Mikä se on?
Se on luku. Eikä mikä tahansa luku.
Mahtaa olla tärkeä luku.
Koska me kaikki laskemme sen mukaan.
Tuhansien vuosien ajan olemme laskeneet: "Yksi, kaksi, kolme...
Kaikki mukaan! Neljä...
Afrikka mukaan. Viisi, kuusi..."
Mikä se luku on?
Laskemme päiviä mistä?
Ihmisten olemassaolostako?
Tai siitä, kun aurinko teki jotakin.
Ei todellakaan.
On kulunut 2017 vuotta mistä? Huutakaa.
Kristuksesta!
Aivan.
On 2017 vuotta Kristuksesta!
Jeesuksesta.
Laskemme päiviä Jeesuksen syntymästä.
Yhdessä.
Ihan järkevää, jos on kristitty. Mutta mitä helvettiä me muut teemme?
"Jeesus kävi täällä..."
Kaikki. Tutkijat, historioitsijat...
"Jeesus.
Jeesus plus kaksi, Jeesus plus kolme..."
Jeesus plus 2017 vuotta neljä kuukautta ja kolme päivää.
Ajokorttisi menee silloin umpeen.
Eikö se muka ole kristittyjen voitto?
Eikö se muka ole täysi voitto?
Se ei ole pelkkä pitkä viikonloppu lokakuussa.
"Ei ollut olemassa aikaa ennen Jeesusta!"
Koko maailma oli ihan että: "Okei. Ei siinä mitään."
Sitten joku kekkasi: "Entä vuodet ennen häntä?
Niitä oli miljardeja. Loputtomasti."
"Ne lasketaan takaperin."
"Pitääkö suurin osa historiasta laskea takaperin?
Yhden uskonnon mieliksi."
"Okei, sopii. Suostumme."
Katsotteko uudenvuodenjuhlia maailman eri puolilta?
Niissä näytetään, miten eri maissa juhlitaan.
Ensin se vaihtuu yhdellä pienellä saarella.
Se on jokin pieni saari Tyynellämerellä. Heillä on joka vuosi oma seremoniansa.
Heillä on pelkkää ruohoa yllään.
Heillä ei ole vielä edes keppejä. Elävät ruohokautta.
He eivät käytä kelloja.
Mutta he tanssivat.
"2017."
Ja sama jatkuu ympäri maailman. "Kas, 2017."
"Kuolema kristityille vuonna 2017!"
Juutalaiset pitävät hiljaa lukua. "Oikeasti on vuosi 5766.
Mutta se on vain omaksi tiedoksemme. Ei siinä mitään.
Pidämme vain lukua, milloin tulette järkiinne.
Kirjoitan lukunne sekkiin varmuuden vuoksi."
Entä kiinalainen uusi vuosi? Niin, entäs se?
Ensi kerralla, kun teette verotustanne,
kirjoittakaa vuodeksi "apina".
Apina.
Katsokaa, miten käy.
On vuosi 2017. Herramme vuosi!
Jeesuksen aikaa.
Oudointa on, että he saivat nimetä uusiksi vuodet,
jotka oli jo eletty.
Ei niitä vuosia oltu silloin numeroitu niin.
Kai te sen tiedätte? Vuosi kolme -
ei ollut vuosi kolme -
vuonna kolme.
Ei kukaan kysynyt silloin: "Mikä vuosi nyt on?" "Kolme."
"Mutta minä olen 28.
Miten voin olla 28,
jos vuosia on ollut vasta kolme?"
"Sinä synnyit vuonna 24 ennen Kristusta.
Muistatko, kun luku meni takaperin?
Hitto, se oli rankkaa. Inhosin niitä aikoja."
Millaistakohan se oli?
"Mikä vuosi?" "Kymmenen."
"Mikä nyt?" "Yhdeksän."
"Mitä helvettiä tapahtuu?"
En tiedä, mitä kertoa lapsilleni.
He halusivat koiran. Hankin sellaisen.
Se oli virhe. Ei olisi pitänyt hankkia sellaista.
Pelastimme yhden koiran. Adoptoimme...
Pitää aina adoptoida!
Jos hankitte koiran, adoptoikaa. Älkää ostako pentua -
niiltä kamalilta ihmisiltä, jotka ammattimaisesti kasvattavat koiria.
Pitää hankkia mysteerikoira,
jota on hakattu ja kohdeltu kaltoin -
ja joka on saanut traumoja Puerto Ricon kaduilta -
eikä voi puhua siitä ajasta enää.
Niistä ei koskaan tiedä.
"Tiedättekö koirasta jotain?" "Se pelkää pieniä kolikoita.
Joku on varmaan viskellyt sitä pikkuhiluilla.
Muuta en tiedä."
Sitten otetaan satunnainen koira ja tuodaan se kotiin perheen luo -
ja seurataan, mitä siitä paljastuu.
Ihan sairas koira.
Astelen keittiöön, ja koira seisoo siellä yksin näin.
"Oletko kunnossa?
Onko sinulla kaikki hyvin?"
Muksuni pelkäävät sitä.
Tyttäreni menee silittämään. Koira tekee näin:
"Sopiiko sitä silittää?" "Koiraamme ei sovi silittää."
Vein sen sitten eläinlääkärille.
Hän sanoi: "Teidän kannattaisi harkita vakavasti yhtä vaihtoehtoa."
Mietin: "Ole kiltti ja pyydä tappamaan se.
Ole nyt se lääkäri, joka käskee tappaa sen."
Mutta hän sanoikin:
"Kannattaisi harkita sille Prozacia."
"Niinkö?"
"Joo, se rauhoittaa koiraa. Mutta se on iso päätös. Miettikää sitä."
Sanoin: "Laita neljä nappia sen persereikään heti."
Mitä miettimistä siinä on?
Paskat minä sen koiran kokemuksista.
"Korjatkaa se nyt vain.
Antakaa vaikka heroiinia."
"Tule, hauva."
"Onpa sinulla rento koira."
"Joo.
Maksaa vain 400 dollaria päivässä."
En ole aina ollut tällainen. Rakastin ennen eläimiä.
Huolehdin kovasti eläimistä. Kaikista eläimistä.
20-vuotiaana mietin: "Ovathan kaikki hauvat kunnossa?
Toivonpa kovasti niin."
Mutta olen 49 ja minulla on kaksi lasta. Huolenpitopiiri supistuu.
Minulla on neljä sisarenpoikaa. En rakasta ketään heistä.
Vitut koirasta.
Tiedättekö ne tv-mainokset kaltoin kohdelluista eläimistä?
Koira, jolla on tyhjä silmäkuoppa...
Ne ovat aina märkiä.
Niitä on varmaan kasteltu ennen kuvauksia.
Sitten kuuluu ääni: "Katsokaa näitä koiria.
Niitä lyödään päivittäin.
Lähettäkää meille rahaa, jotta tämä voisi loppua."
Itsekö niitä hakkaat?
Miten rahani auttavat asiassa?
Tai se mainos, jossa on apea mies. Hän on poissa tolaltaan.
Hänellä on kyltti, jossa lukee: "Joo, okei."
Hän sanoo: "Tämä viesti tappoi tyttäreni."
Joku oli lähettänyt sellaisen tekstarin ja ajoi silloin tytön yli. Kamalaa.
Mutta ehkä tekijä vastasi viestiin, jossa luki: "Voitko tappaa sen lapsen?"
Sitten hän vain -
vastasi ja teki sen.
Ei se tilannetta paranna.
Mutta emme tiedä kaikkea.
Olin yhtenä aamuna aamupalalla lasteni kanssa.
Kuuntelimme NPR-radiokanavaa.
Kuuntelemme sitä, koska olemme muita parempia.
Kuuntelimme siis sitä aamupalalla.
Yhdessä jutussa toisteltiin fraasia "syyskuun yhdennentoista kiistäjät".
He hokivat sitä koko ajan.
Tyttäreni oli ihmeissään.
Kerroin, että kyse on ihmisistä, jotka pitävät WTC-iskuja salaliittona.
Hän sanoi: "Ai, luulin, että he kiistävät luvun 'yhdestoista'."
Hän luuli, että kyse on ihmisistä, jotka eivät usko sanaan "yhdestoista".
Marginaaliporukkaa.
Mutta he pääsivät puhumaan radioon, koska ovat omistautuneita asialleen.
He osoittavat mieltään joka päivä.
Ja kiistävät sanan "yhdestoista".
Huutavat: "Kymmenennen jälkeen tulee kahdestoista!
Tiedämme sen!
Olemme sanan 'yhdestoista' kiistäjät!
'Yhdestoista' on pajunköyttä,
jota ihmisille on syötetty!
Miksi se on yhdestoista?
On kolmastoista, neljästoista, viidestoista,
kuudestoista, seitsemästoista,
ja, jumalauta, kahdeksastoista ja yhdeksästoista.
Mutta ei ole ensimmäinentoista.
Mitä ensimmäinentoistalle tapahtui?
Hallitus otti ensimmäinentoistan -
ja korvasi sen jollain yhdestoista-paskalla.
Me kiistämme sen!
Hra presidentti, anna ensimmäinentoista takaisin!"
Ei ole tarkoitus loukata ketään kiinalaisia tällä stereotypialla.
Mutta...
"Aivan, olen kiinalainen, jumalauta.
Olen Pekingistä.
Asuin Shanghaissa.
Olen, jumalauta, kiinalaisempi kuin kukaan.
Syömäpuikkoineen päivineen."
No niin.
Anteeksi.
Juttu on näin.
Stereotyypit ovat ikäviä.
Näin se on. Mutta ääntely on hauskaa.
En osaa ratkaista ongelmaa.
Nautin noiden äänten tekemisestä. Mutta ne loukkaavat. Teen niitä kotona.
Esitin niitä lapsilleni. He pitivät niistä.
"Isi, esitä kivaa setää."
"Haluatko tavata kivan sedän?"
"Kiva setä on tosi kiva."
"Ja hän pitää pikkutytöistä. Tehdään munakokkelia."
Kun he kasvoivat isommiksi, sanoin: "Älkää kertoko tästä koulussa.
Älkää kertoko opettajillenne."
Lapseni käyvät julkista koulua New Yorkissa. Okei...
Lähettäkää omanne sinne.
Ei, se on hyvästä. He oppivat, millaista elämä on.
Opettajat ällistyttävät minua.
Pahinta tässä maassa on se, ettei ole jalompaa ammattia,
kuin olla opettajana julkisessa koulussa. Älkää, ette pidä tästä.
Ette pidä siitä, mihin tämä johtaa.
En suosittele taputtamaan.
Kadutte vielä.
Demokratiassa ei ole jalompaa tekoa kuin opettaa julkisessa koulussa.
Tässä maassa niin tekevät ovat täysiä surkimuksia.
Ihan pohjasakkaa, saatana!
Kaikki tietävät sen, mutta he jatkavat silti.
Uusia opettajia tulee joka päivä, vaikka he tietävät, millaista paskaa se on.
Heille kerrotaan hyvissä ajoin. "Mikä on työnkuva?"
"Okei, sinun pitää tehdä näin:
sinun pitää saada lapset osaamaan matematiikkaa."
"Haluavatko he osata sitä?" "Eivät.
Sinun on opetettava sitä heille vasten heidän tahtoaan.
Samalla kun he tulevat sukukypsiksi ja hakkaavat toisiaan."
"Keitä ne lapset ovat?" "Joitain vain tästä läheltä."
"Paljonko saan palkkaa?" "Kympin neljässä vuodessa."
"Entä jos olen tosi hyvä?"
"Mitään ei tapahdu.
Kukaan ei huomaa, saat potkut ja kuolet yksinäisenä."
"Okei, kokeilen sitä 25 vuotta."
Tyttäreni tutustuu kreikkalaiseen mytologiaan. Hän kyselee siitä minulta.
"Isi, kuka on Akhilleuksen äiti?"
"Vitustako minä tiedän. Älä kysele.
En minä Akhilleuksen äitiä tiedä." Älkää huutako vastausta.
"Kampampetes!" Ketään ei kiinnosta.
Hänellä oli kiintoisa kysymys minulle.
Kerron sen pian. Kerrataan ensin Akhilleuksen tarina.
Akhilleus oli vauva, kreikkalainen vauva.
Ei hän sellaiseksi jäänyt.
Mutta kun hän oli kreikkalainen vauva,
hänen jumalataräitinsä vei hänet Styks-joelle.
Se sijaitsee Haadeksessa, vainajalassa.
Hän kastoi pojan joen vedessä, koska siinä oli taikavoimia,
joka suojasi ihmistä vahingoilta.
Se oli kuin suojakilpi.
Hän siis kastoi lapsen vedessä suojellakseen tätä.
Mutta hän piti lasta kantapäästä. Se on tärkeä yksityiskohta.
Piteli kantapäästä. Omituinen tapa pitää kiinni vauvasta.
Kantapäästä.
Kokeilkaapa kastaa vauvaa jokeen pitämällä kiinni kantapäästä.
Sitä vauvaa ei sen koommin näe.
Se on keino päästä vauvasta eroon.
"Kadotin vauvani veteen.
Yritin pestä häntä, ja hän putosi.
Anteeksi, Akhilleus-neiti. Kadotin vauvanne.
Käskitte pitää häntä kantapäästä. Hän lipesi."
Akhilleuksen äidillä oli meksikolainen apulainen.
Vähemmän tunnettu hahmo Iliaassa.
No, mutta...
Äiti pystyi pitämään vauvaa kantapäästä. Hän oli jumalatar.
Otteen jumalatar, tai jotain.
Ja hän piti kiinni. Poika sai suojan, paitsi ei kantapäähänsä.
Kantapää ei saanut suojaa. Siitä sanonta "akilleenkantapää".
Haavoittuvaisin kohtamme. Kaikilla on omansa.
Akhilleuksen akilleenkantapää oli hänen kantapäänsä.
Niinku oikeesti.
Tässä tyttäreni kysymys:
"Miksei äiti kastanut häntä uudelleen?
Hän olisi voinut kastaa toisenkin jalan."
Hän oli jo siellä.
Lukiko siellä: "Yksi dippaus per jumalatar?"
Oletteko maalanneet pääsiäismunia?
Pitää vaihtaa välissä ote.
Fiksu pentu. Olin ylpeä hänestä.
Ja samalla ajattelin: "Kuka sinä olet häntä tuomitsemaan?"
Se vaivasi minua.
Akhilleuksen tarina opettaa minulle, että vanhempana -
mikään ei ikinä riitä niille kusipäille.
Mikään ei riitä.
Kaikki on silti vanhempien syytä.
Miten paljon äidiltä voi vaatia?
Hän kastoi lapsensa taikaveteen ja suojeli siten 99 prosenttia hänestä.
Oliko mikään pojasta kiinni?
Hän olisi voinut laittaa ison kengän jalkaansa.
Mutta ei, hän lähti sandaaleissa ulos.
Ja lähti heiluttelemaan miekkaansa.
"Olen Akhilleus, mutsi kastoi minut."
Joku sitten osui häntä kantapäähän. "Mutsi!
Kiitti vaan, mutsi."
"Mikä hätänä?" "Mutsi ei kastellut kantapäätäni.
Se on niin tyhmä. Pilasi kaiken."
Haista paska, Akhilleus, senkin kreikkalaismulkku.
Ihmiset puhuvat inhottavasti äideistään.
Katsoin kerran jenkkifutista,
ja yksi teki maaleja tai jotain paskaa, ja jengi oli innoissaan.
Häntä haastateltiin pelin jälkeen. Pelaaja sanoi: "Äitini kuoli viime vuonna,
mutta tiedän, että hän seurasi peliä tänään taivaasta käsin."
Minä halusin sanoa: "Anna äitisi olla.
Että kehtaatkin. Äitisi on kuollut."
Milloin, saatana, se homma loppuu?
Milloin lapsista pääsee eroon?
Onko kuolleenakin pakko käydä katsomassa heidän matsejaan?
Anna äitisi jo olla.
Hän teki työnsä. Kasvatti sinut. Se tappoi hänet.
Anna hänen nauttia taivaasta. Etkö halua hänen nauttivan olostaan?
Äiti nautiskelemassa taivaassa...
Naisparka. Enkelit kutsuivat enkelibileisiin.
"En pääse, pitää katsoa pojan ottelu.
Hän pahoittaa muuten mielensä.
Ei hän kuule minua. Miksi teen tätä?"
Kun ihminen kuolee, hän on työnsä tehnyt.
Heidät pitäisi unohtaa. Sitä mieltä minä olen.
Olemme epäreiluja kuolleita kohtaan.
"Varjelethan minua?" "Joo, joo, varjellaan."
Tiedättekö, kun näkee vanhan pariskunnan, joka on ollut naimisissa 60 vuotta?
Kaikki ovat aina riemuissaan.
Sellaiset ihmiset saavat aplodeja elämänsä matematiikan takia.
"Kauanko olette olleet naimisissa?" "60 vuotta."
Automaattisesti mahtavaa!
Mistä sen muka tietää?
Se on vasta liiton kesto.
"60 vuoden ajan hän on joka aamu sanonut, että olen paskaläjä."
Mutta oletetaan, että pari on onnellinen.
He rakastavat toisiaan ja ovat olleet naimisissa 60 vuotta.
Valtaosa ei edes halua elää niin pitkään kuin he ovat olleet yhdessä.
Nyt he ovat vanha pariskunta. He kävelevät yhdessä. Kaksi ihmistä näin...
He eivät kaipaa muita.
He molemmat ovat tällaisia.
He ovat aina kävelemässä jonnekin. Roskia.
Rekkoja.
Miehellä on ei-minkään värinen puku.
Naisella on kolmion mallinen mekko. Sellainen lapsen piirtämä.
Mekko, jossa on hedelmiä.
Ihan sama.
He kävelevät joka päivä.
"Kylmä."
"Niin on."
"Haetaanko kaupasta keksi?"
"Haetaan vain."
Ja sitten jonain päivänä... Mies yleensä kuolee ensin.
He ovat kävelyllä. Mies ääntelee:
Nainen huutaa: "Richard!"
Ja mies kuolee.
Nyt nainen on yksin.
On vain Rose.
Hän on yksin. Seisoskelee vain heidän talossaan.
Joskus joku käy hakemassa Rosen häihin.
"Tule. Nadine on menossa naimisiin.
Ihan sama, tule nyt vain.
Tule nyt, saatana.
Helvetti!"
Tekee mieli työntää.
Hän elää vielä kymmenen vuotta Richardin kuoltua.
Sitten hän makaa vuoteessaan, tekee kuolemaa.
Joku on hänen kanssaan, räplää puhelintaan.
Rose tekee kuolemaa ja sanoo:
"Nyt sentään saan olla Richardini kanssa ikuisesti."
Mistä hän sellaista on keksinyt?
Mistä sellaista on revitty? Olen tarkistanut.
Yksikään uskonto ei opeta,
että kuoltuaan pääsee pilaamaan kuolleen puolisonsa taivaan.
Millä tavalla se on reilua? Kuka saa...
Richard on ollut kuolleena kymmenen vuotta. Hän on ollut taivaassa.
Sitten joku tulee ja sanoo: "Hei, vaimosi on tulossa."
"Häh?
Anteeksi, mitä sanoit?"
"Joo, Rose kuoli. Tulee kohta.
Hänet pestään ja hänelle laitetaan siivet.
Sitten saatte olla ikuisesti yhdessä."
"Hetkinen. Ei, saatana.
Tämän piti olla taivas. Miksi...
Minulla on täällä tyttökaveri. En halua, jumalauta..."
"Hän on elämäsi rakkaus." "Muttei kuolemani rakkaus, perkele."
Sellaista avioliitto on. Avioliitto on iso juttu.
Olin juuri häissä. Homohäissä.
Olen ollut monissa, mikä ei ole totta.
Ei lainkaan. Mutta yksissä kävin.
Mutta... En käy yleensä häissä, koska en pidä niistä.
Älkää kutsuko minua. Häihin kutsuminen on töykeää.
Ei kukaan ole innoissaan siitä paskasta.
Kutsu on koristeltu.
Jengi ajattelee: "Ei, helvetti. Tästä tulee kamalaa!"
"Tässä on lista majoituspaikoista..."
"Ai, kiva. Saan viettää La Quintassa -
Pennsylvanian Readingissa kolme päivää,
koska haluatte olla pari vuotta naimisissa."
Ei kukaan halua todistaa sen paskan alkamista.
Paskaa se on, kun on jonkun kanssa.
Joko ollaan yksin tai paskassa suhteessa.
Se kattaa kaikki ihmiset.
Näen täällä nuoria pariskuntia, jotka kelaavat: "Meillä on hyvä suhde.
Menee tosi hyvin." Haistakaa paska.
Suhteenne ei ole vielä paskana.
Tosi ylimielistä. "Osaamme hoitaa tämän."
Joo, olettekin ekat.
Totta kai siitä tulee paskaa. Se kuuluu asiaan.
Kuin katsoisi kauhuleffaa -
ja ajattelisi, että kenellekään ei varmaan käy mitenkään.
Ei, kaikki kuolevat.
Ja vielä joskus vihaatte rakkaitanne.
Niin se homma toimii. Rakkaus plus aika miinus välimatka on yhtä kuin viha.
En kiellä kokeilemasta.
Rakkaus on paras osa elämästä.
Mutta älkää alkako ahneiksi ja odottako sen kestävän.
Älkää ihmetelkö, jos perhonen kuoli, kun ammuitte sitä naamaan.
Rakastukaa, sotkekaa asianne. Homma alkaa kusta, ettekä tajua sitä ajoissa.
Sitten itketään ja jatketaan elämää. Se on parasta elämässä.
Olen aina rakastanut rakkautta.
Suosikkiasiani elämässä on aina ollut, kun tapaa jonkun ja ajattelee: "Jumalauta!
Tuo ihminen!" Ihan paras tunne.
Miksi helvetissä se säilyisi?
Vuosien ajan, koko elämämme ajan!
Ihan sairasta odottaa sellaista.
Se on pieni asia, jonka voi napata.
Sitten se mätänee pois. Niin se homma menee.
Vähän niin kuin puistossa, kun joku tekee isoja saippuakuplia.
Joskus voi syntyä tosi isokin kupla. "Jee!
Hitto. No, sellaista se on."
Ei saippualäntille suututa.
Siitä tulee kamalaa paskaa.
Todellakin.
Pieniä juttuja. Olin vastikään sähköpostisodassa.
Oletteko olleet sellaisessa? Osa teistä on paraikaa.
Se on eri asia kuin tekstarisota.
Tekstarisota: "Haista paska."
"Haista itse."
"Mulkku."
"Kusipää."
Tekstarisota menee noin.
Sähköpostisota menee näin: "Kesäkuussa kerroin ongelmastani -
ja petyin siihen, ettet kuunnellut."
Sellaisia sähköposteja, joita työstetään koko yö.
Kuin ne olisivat murhatapauksen loppupuheenvuoroja.
Niin tärkeitä sähköposteja, jumalauta.
Hakataan näppäimistöä kuin Beethoven, kaadetaan vettä päälle,
kuuroudutaan ja homma jatkuu...
Ja sitten se lähetetään jollekulle. "Voitko lukea tämän? Sano, olenko reilu.
Aloita lopusta."
Sitten toinen vastaa: "Muutin sitä vähän."
"Ai, kiitos. Tuo heijastaa tunteitani."
Sitten se lähetetään jollekin muulle.
"Poistaisin 'ime munaa, kyrväke' -kohdan, koska se vie huomion sisällöltä."
Ja sitten ajatellaan: "Haista sinä, en poista sitä."
Sitten sen voi viimein lähettää.
Ajatellaan:
Tulee tosi hyvä tunne. "Vihdoin sain sanottua sen."
Sitten hekumoidaan, miten toinen lukee viestiä kotonaan.
"Olen väärässä kaiken suhteen!"
Sitten vastausta ei kuulu.
Syynä on se, että vastaanottaja lumoutui.
Sitten päätetään lukea oma viesti.
"Aion lukea oman viestini."
Onko mitään kuvottavampaa toimintaa -
kuin lukea omia lähetettyjä viestejään?
Mikä muu vastaa enemmän persereiän raapimista ja sormen haistelua?
Teen sitä yhtenään.
Sähköpostisotani aikana tein niin.
Ja etsin sen lähetetyt-kansiosta.
Siellä sitä ei voi enää muokata.
Huomasin jättäneeni siihen alkuun vahingossa jotain.
Siinä luki: "Tässä viimeisin luonnos, mitä mieltä olet?"
Sen jälkeen loppu on pelkkää paskaa. Pelkkää paskaa!
Nyt hän tietää, että käytän kirjoitustyöryhmää ja fokusryhmiä.
Viestin päätteeksi pitäisi pyöriä lopputekstit.
"Äidin ja siskon hyväksymä."
Mutta rakkaus on sen arvoista.
On se.
Olen aina havitellut rakkautta.
Jo lapsena rakastin tyttöjä.
Kun olin 12, tajusin tyttöjen olevan parasta.
Pyysin heitä treffeille. En pelännyt lainkaan.
Kysyin kaikilta, joista pidin: "Lähdetkö treffeille?"
Tyttö vastasi: "En!"
Ei niin saanut tehdä. Siinä on tietty systeemi.
Tyttärieni mukaan homma toimii yhä niin.
Poika pyytää ystäväänsä -
kysymään tytön kaveria kysymään tytöltä,
mitä tämä sanoisi,
jos poika pyytäisi häntä ulos.
Miten lapset taitavat tuollaisen elisabetinaikaisen toimintamallin?
12-vuotias poika: "Tiedustele neitokaisen ystävältä,
että mikäli pyytäisin häntä seurakseni,
minkä vastauksen hän soisi?"
"Neito ilahtuisi seurastanne,
mikäli paljastaisitte aikomuksenne."
"Mainiota.
Sopiiko häntä sormettaa?"
"Olette suorasukainen.
Ja sormettaminen sallitaan."
"Siinä tapauksessa taidan sormettaa."
Itse en toiminut noin. Minä vain pyysin heitä treffeille.
Tytöt aina kieltäytyivät.
Kunnes tapasin Rachelin. Hän oli ensimmäinen, joka suostui.
Pyysin häntä seurakseni tansseihin kasiluokalla, ja hän suostui.
Elämäni onnellisin hetki. Edelleen.
Parempaa ei ole tullut.
Rachel siis sanoi tulevansa kanssani.
Menimme yhdessä. Olin 13, ekaa kertaa tytön kanssa.
Viiden minuutin jälkeen hän kysyi: "Sopiiko, jos tanssin Jeffin kanssa?"
Sanoin: "Okei."
Mitä muuta 13-vuotias voi?
Mitä muuta siihen voi sanoa?
"Ei se kyllä sovi.
Mitä vittua, Rachel?
Hae rojusi, nyt lähdetään.
Turpa kiinni, Rachel."
Vaihtoehtoja ei ollut.
Suostuin, ja hän tanssi Jeffin kanssa.
Hän suuteli Jeffin kanssa ja lähti Jeffin kanssa.
Se siitä sitten.
Ja opin...
Ai niin, tosi juttu.
Se Jeff on nykyään nainen.
Niin siinä kävi. Totta se on.
Etsin ihmisiä Facebookista. Hän on nainen!
Hänellä on koko tarina aiheesta Facebookissa.
Luin sitä koko yön ja vollotin.
Ajattelin: "Ihan mieletöntä!"
Lopussa oli kuva hänestä pitkätukkaisena.
Hän sanoi: "En ole muuttunut. Tiesin aina, mikä olin.
Tiesin olevani tyttö jo kuusivuotiaana."
Luin sen ja ajattelin: "Miksi veit sitten tanssiparini?
Tiesitkö tämän? Senkin paska. Vedä käteen, Jeff!
Vitut "matkastasi". Paskan väliä.
Hurraa transsukupuolisuudelle, mutta haista sinä paska. Olet mulkku,
josta tuli vittupää. Niin siinä kävi."
Kadehdin transsukupuolisia, vaikka onhan se rankkaa.
He keksivät, mikä heissä oli vikana, ja korjasivat asian.
Mikä mieletön lahja tietää, mikä itseä riivaa!
Kuka muu saa kokea sellaista? Kaikki on sotkua. Ei aavistustakaan!
Antaisin miljoonan, jos voisin herätä ja tajuta olevani pöllö.
"Pitää räpyttää hitaasti silmiä ja syödä hiiri."
Elämä on hämmentävää.
Olen 49, enkä ole löytänyt identiteettiäni.
Olen vieläkin ihan vitun hämilläni.
Koen uusia tunteita ja tuohdun. En tahdo uusia tunteita.
Haluan tietää, mistä pidän, saada sen ja kuolla pois. Sitä minä haluan.
Minulla on outo suhde yhteen leffaan.
Sen nimi on Magic Mike. Onko tuttu?
Niille, jotka katsovat tätä vuosien päästä:
Magic Mike on elokuva miesstrippareista.
Tähtinä Matthew McConaughey ja Channing Tatum.
Tämä maa oli silloin hyvin erilainen.
No, mutta...
Meillä oli ihan eri meno.
Tätä rakennusta ei enää ole.
Mutta...
Kaikki on raunioina.
Ja katselette tätä.
En tiedä, miksi juuri tätä.
Mutta kun ajat olivat helppoja, teimme Magic Miken tyylisiä elokuvia.
Se on kiva elokuva strippaavista miehistä.
Pysähdyn aina, kun selailen kanavia ja törmään siihen.
Sitten testaan itseäni.
Jään katsomaan sitä, koska se on hyvä leffa.
Sen on ohjannut Steven Soderbergh.
Alan uppoutua tarinaan, ja miehet alkavat stripata.
Sitten minulle alkaa tulla tunteita.
Kasvojani alkaa kuumottaa.
Ensin minusta tulee vain vihamielinen.
Helvetti...
Mutta sitten tulee kohta, josta pidän.
Minulla on suosikkikohtaus. Jään aina odottamaan sitä.
Siinä McConauhgeylla on päällään nahkahousut, ei paitaa.
Hän sanoo: "Laki kieltää koskettamasta.
Mutta näen paljon lainrikkojia."
Se on...
Se on täydellistä.
Sanat soljuvat: "Näen paljon lainrikkojia."
Pidän siitä tosi paljon.
Pidän siitä!
Kun leffa pyörii, päätän katsoa siihen asti.
Sitten hän sanoo sen ja ajattelen: "Ei helvetti, sairaan hyvä."
Pidän siitä hirveästi.
En harrasta imitointia,
mutta tuo menee nappiin, koska ajattelen sitä jatkuvasti.
Kävelen ympäri taloani... "Laki kieltää koskettamasta.
Laki kieltää koskettamasta."
Sitten sanon koiralleni: "Mutta näen täällä lainrikkojia."
Pidän siitä kohdasta.
Sen jälkeen lavalle tulee strippaajia.
Matthew McConaughey ja muut. Channing Tatumkin tulee esiin.
Sitten minun pitää lopettaa.
Tulee sellainen tunne.
Tunne, ei seisokki.
Se ei ole seisokki.
Mutta tunnen, kun kullini alkaa vähän kääntyä.
Alkaa vähän...
Se tunne, kun kulli lähtee vähän avautumaan.
Niin kuin uimalelu, jota puhalletaan täyteen.
Rypyt alkavat tasoittua ja se ottaa muotonsa...
Se varhainen...
Kullini heräilee.
"Mitä te täällä teette?"
En ole katsonut sitä loppuun. En ole nähnyt Magic Mikea koko komeudessaan.
En halua nähdä sen loppua.
Tiedän, miten se päättyy.
Olen aika varma, että se päättyy homouteeni.
Aika varmasti se päättyy niin.
En halua nähdä sen loppua. Haluan pysyä tällaisena.
Arvatkaa, miksi. Koska olen 49!
En halua nyt liittyä homoyhteisöön.
Tämä versio minusta ei nauti menosta uutena homona.
Joten paskat siitä.
Se on minun oikeuteni. Se koskee minua.
Kyse on omasta elämästäni. En ikinä syrjisi toista homouden takia.
En ikimaailmassa. Mutta minulla on oikeus sortaa -
ja syrjiä omaa orastavaa homouttani.
Minulla on oikeus painaa se rajusti maahan.
Kuin se olisi mies, jonka yritän saada imemään munaani.
En ole alkanut viehättyä miehistä ylipäätään.
Miehet eivät vetoa minuun.
Vain Matthew McConauhgey ja Channing Tatum.
Ne kaksi. Jumalauta.
Jumalauta. Oikeasti.
Matthew päivettyneessä ihossaan...
Hän sanoo: "Hei..."
Helvetin seksikästä.
Ja Channing, vähän typerä ilme...
Ei, saatana.
Pidän siitä!
Mutta en miehistä ylipäänsä. Tiedättekö, mitä luulen?
Olen homo vain parhaita kohtaan.
Olen laatuhomo.
En ole tusinahomo.
En mene halpakauppaan imemään kulleja.
Menen luksustavarataloon hakemaan laatua.
Platinakyrpää.
Parasta.
Parasta kyrpää.
Kokeilisin parasta kaikessa.
Kyllä minä parasta kokeilen.
En pidä konjakista. En ostaisi kotiini Hennessyä.
Mutta en ole maistanut parasta.
Jos joku sanoisi: "Tahtoisitko maistaa tätä konjakkia?
Se oli 500 vuotta vanhaa 300 vuotta sitten."
"Joo, anna tänne."
Jos joku ehdottaisi kenialaista ravintolaa...
En halua sellaiseen. Tiedän jo, mistä ruoasta pidän.
Mutta jos joku sanoisi: "Tämä on paras kenialainen.
Varaus pitää tehdä puoli vuotta etukäteen.
Saan sinulle pöydän. Sinne tuodaan eläviä kilpikonnia.
Saat haukata sellaista naamasta, kun se vielä elää.
Jokainen kilpikonna on lajinsa viimeinen."
"Pitää päästä maistamaan sitä kilpparia. Teen lajista lopun suullani."
Kokeilen kaikkea parasta.
Jos joku sanoisi: "Tällä miehellä on maailman paras kulli.
Kaikkien aikojen paras kulli.
Sitä on liotettu öljyissä lapsesta asti.
Hänelle on syötetty pelkkää voita ja peniksiä koko ikänsä.
Paras kulli ja saat imeä sitä nyt."
"No, näytä sitä.
Saanko nähdä sen?
Voiko sen kaivaa esiin?
Jumalauta, onpa kaunis.
Tuo on nyt suosikkiasiani. Ei olisi pitänyt katsoa.
Tuo lähemmäs. En tiedä, mitä aion."
Kyllä sen varmaan ottaisi suuhunsa. Jos katselisi maailman parasta kullia,
eikä ole varma... Se kannattaa ottaa suuhun.
Päättää vasta sitten. Parikymmentä sekuntia.
Se on pitkä aika. 20 sekuntia.
Se on pitkä aika pitää suussaan kullia,
jonka suhteen ei osaa päättää.
20 sekuntia...
Jos suussa pitää kullia 20 sekuntia, siinä ei enää mietiskellä.
20 sekuntia.
Näytän. Tältä näyttää 20 sekuntia kulli suussa.
Ei.
Päätin olla imemättä tuota kalua,
joka on ollut koko päivän suussani.
En pidä kulleista. Siksi en ole homo.
Se on oikeasti se syy. Vihaan kulleja. Penikset ällöttävät.
Minua. En halua pilata niitä teille. Minusta ne vain ovat ällöjä.
Olen aina inhonnut peniksiä. Inhosin isäni penistä.
Oikeasti. Inhosin sitä.
Pikkupoikana sitä joskus näkee isänsä kullin.
Ravintolassa luultavasti päätyy näkemään isänsä kullin.
Pitäisi varmaan selittää. Isäni kuulostaa oudolta.
"Okei, mennään ulos syömään. Katsokaa."
Ei, joskus... Jos menee perheen kanssa ravintolaan,
lapsi menee isänsä kanssa pissalle.
Jos menee katsomaan matsia, ei siellä ole pisoaareja. Pelkkä ränni.
Pikkupojat ja miehet seisovat siellä yhdessä. Miehet vain seisoskelevat...
Ja me pienet pojat olemme täällä alhaalla.
Kullit ovat silmien korkeudella. Hirveät, kusevat kullit.
Molemmin puolin. Kuin kuororivistössä.
Isälläni oli kamalin kulli.
Se oli kamala.
Koska isäni... Ensinnäkin hän on meksikolainen.
Totta. Isäni on Meksikosta. Minä en.
Minä en ole meksikolainen.
Se, että joku meksikolainen pani äitiäni vuosien ajan ei tee minusta meksikolaista.
Se vain tekee äidistäni huoran.
Mutta, no... Isäni...
Isälläni oli meksikolainen, katolinen,
leikkaamaton, raaka, luomu,
paikallinen, vapaan meksikolaisen kulli.
Se oli tavanomainen.
Kuin bataatti torikojussa. Törrötti siinä vain.
Ja virtsa suihkusi siitä. Olin ihan, että: "Isä, avaa kullisi, ennen kuin pissaat."
Kuin kusisi tyynyliinan nurkasta.
Isäni elämä... Isälläni oli omituinen elämä.
Myös se.
Kun olin kymmenen, vanhempani erosivat ja isästäni tuli juutalainen.
Hän siis kääntyi -
juutalaisuuteen. Ei hänestä tullut juutalaista.
Ei siinä näin käynyt:
Hän -
kääntyi juutalaisuuteen.
Minulla oli juutalaisia kavereita.
Tiesin, että heillä oli leikellyt kikkelit. Pienet, siistit...
Muistin isäni alligaattorin käpälää muistuttavan peniksen.
Inhoan peniksiä.
Se on ongelmani homouden kanssa. Siksi en ole homo. Miehet ovat jees.
Olisi kivaa, jos olisi poikakaveri.
Oikeasti. Aina kun joku puhuu poikakaveristaan,
ajattelen: "Olisipa minullakin."
Miksei minulla voi olla poikakaveria?
Haluaisin pitkän poikakaverin.
"Tuo on poikakaverini.
Olen vihainen poikakaverilleni."
Käyttäisin hänen takkiaan. Se olisi liian iso. Sanoisin:
"Tämä on poikakaverini takki.
On turvallinen olo."
Pitäisin siitä. Haluaisin ison miehen elämääni.
Tulisi taakseni näin. "Hei."
Tiedän, että se olisi kivaa.
Mutta kaiken sen saamiseksi pitäisi ottaa kyrpää persereikään.
Kova kulli survomassa...
"Voi, helvetti.
Halusin vain käyttää takkiasi."
Kiitos teille. Olitte huippuja.
Kiitos paljon!
OMISTETTU GARRY SHANDLINGILLE
Tekstitys: Sonja Lahdenranta